UN FILM ORIGINAL NETFLIX
Nu fiți insistenți. Treceți la alt grup.
Mișcați-vă suplu și răspundeți scurt și la obiect,
fără să fiți prea familiari.
Unii oaspeți sunt mai deosebiți, mă înțelegeți...
Dacă vă cade o tavă, retrageți-vă discret. E datoria altora
să-și ceară scuze și să strângă.
Și ultimul lucru, fără accesorii.
Fără inele, piercinguri, brățări sau cercei.
Sunt sigură că veți face o treabă excelentă.
Vă mulțumesc tuturor.
Vin?
Alb, te rog.
Îmi cer scuze!
Scuze!
- Nu-i nimic. - Vă deranjează?
- Nu, ador câinii. - Da?
- Pot să-i dau ceva? - N-o să vă mai lase în pace.
Ce bine!
- Să intervin? - Nu, e în regulă.
Vă simpatizează. De obicei, nu sunt așa de iubitori.
Nu lua sticla.
Adu-mi-o, te rog.
Bună, Ricardo. Ce mai faci?
Bună. Vrei să bei ceva cu noi?
Nu, mulțumesc. Am un interviu. Ne vedem săptămâna viitoare. Mi-a părut bine.
Ți-am comandat un ceai.
Și o sticlă de apă minerală, vă rog.
Nu vrei nimic?
Nu-ți scoți ochelarii?
Scuză-mă.
Te rog să mă scuzi.
Nu cred că te lasă să fumezi aici.
E interzis, dar nu observă nimeni.
Doar dacă nu se plânge cineva.
Evident.
E mereu câte unul care se plânge în localurile astea.
Familia ta nu știe, nu?
Nu.
N-ai spus nimănui?
Nu.
E ciudat.
Ce anume?
Aproape să nu exiști.
E ciudat.
Cum m-ai găsit? E ușor să găsești un om vanitos.
Cum ai intrat în casă?
Dacă-ți spun, o să te răzbuni pe cineva
- ...care n-are nicio vină. - Voiam să știu dacă a fost greu.
Deloc. Puteam să comit un masacru.
Glumesc.
Scuzați-mă, nu puteți fuma aici.
Vezi? Ea mi-a zis că se poate. Îmi cer scuze. - Nu se poate. - Bine, o sting.
Ce vrei?
Să stai zece zile cu mine.
Poftim?
Asta vreau.
Zece zile.
Nu e o amenințare.
Te las să te gândești dacă vrei.
Mulțumesc.
Restul e pentru bacșiș.
Cât?
Nu vrea bani.
Cum de ți-a trecut prin minte să vă întâlniți fără să-mi spui?
- Ce Dumnezeu, Anabel! - Voiam s-o rezolv singură.
Ce vrea?
Să petreacă zece zile cu mine.
Unde?
Nu știu.
M-am ridicat și am plecat înainte să-mi spună.
- Te-a amenințat? - Nu.
Câți ani are?
Vreo 42 sau 43, nu știu exact.
O cheamă Chiara.
E fiica mea și am părăsit-o când avea opt ani.
Ești sigură că e ea?
Da.
De ce?
Îmi seamănă leit.
Puteți intra acum.
Doriți o cafea?
Nu.
Luați loc, vă rog.
V-am chemat ca să lămurim unele lucruri referitoare la...
cererea dvs. neobișnuită.
De a petrece zece zile cu dna Barnuevo.
Da.
Care ar fi agenda acestei perioade petrecute împreună?
- Agenda? - Da.
Mă refer la un calendar de...
Să zicem, activități.
Nu am așa ceva.
N-o să faceți nimic?
O să facem ceva.
Am vrea să știm dacă există și o soluție mai rapidă.
O compensare financiară, de exemplu.
Nu.
Nimic altceva?
Nu.
Aș dori să știu ce aveți de câștigat din asta.
Vă rog să înțelegeți că e puțin ciudat
să cred că apăreți din senin, după 30 de ani,
doar ca să petreceți o mică vacanță cu soția mea.
Dacă aș fi găsit-o mai devreme, n-aș fi așteptat atât.
Și dacă nu acceptă?
Nu m-am gândit la asta.
De ce nu?
Fiindcă suntem ceea ce suntem.
Am pregătit un contract care stipulează că, în schimb,
renunțați la orice drept părintesc din partea dnei Barnuevo.
E doar un mod de a ne asigura
că, pe viitor, nu vor mai exista astfel de cereri.
Puteți să-l citiți pe îndelete.
Nu e nevoie.
Altceva?
Nu puteați găsi un restaurant cu parcări libere?
Ai găsi loc dacă ai sosi și tu la timp măcar o dată.
Am comandat pentru toți trei.
Eu o să comand separat.
Trebuie să-ți spunem ceva important.
Vă despărțiți?
Nu, nu e vorba de asta.
E vreunul din voi bolnav?
Nu, Anabel o să plece zece zile.
Și voiam să-ți spunem.
Unde te duci?
E o chestiune pe care nu pot s-o rezolv eu,
așa că se va ocupa ea.
Ce chestiune?
Fiți amabil!
De ce îmi spuneți acum?
N-o faceți niciodată.
Mai am o fiică pe care n-am văzut-o de când avea opt ani.
Și mi-a cerut să stăm câteva zile împreună.
Ați înnebunit?
Parcă v-ați pierdut mințile!
- Dacă vrea să te omoare? - Nu, scumpo...
Situația e sub control.
Mi-ai fi spus vreodată dacă n-ar fi venit ea?
Sau n-aș fi aflat niciodată?
O să discutăm mai târziu despre asta.
Vă rog să mă scuzați.
Simt nevoia să fumez o țigară.
De ce nu v-ați văzut în toți acești ani?
A fost crescută de tatăl ei.
De ce?
Ai părăsit-o?
Da.
Atunci știi...
Poartă-te frumos cu ea.
Ce mai face Mathieu?
Întâlnirea cu tata nu e în program.
Stai liniștită.
Cum se simte?
Păi...
a murit.
Ce s-a întâmplat?
Fuma mult, doar știi.
E îngropat în cimitirul din oraș, dacă vrei să-l vizitezi.
Cine locuiește aici?
Eu.
De ce?
Nu știu.
Te așteptai la o casă părăsită?
Nu știu.
Sau poate la un altar în onoarea ta.
Te rog.
Toarnă vinul.
Preferi să gătești tu sau gătesc eu?
Putem s-o facem împreună.
Hai să ne împărțim îndatoririle momentan.
Bine.
- Nu mai ai un pahar? - Eu nu beau.
Mi-am impus să n-o fac.
Poți aprinde focul în sobă dacă vrei.
Să nu înghețăm la cină.
Nu e semnal aici din cauza muntelui din spate.
Nu-i nimic.
Dar merge telefonul fix. E acolo.
Poți să-l suni pe soțul tău dacă vrei.
Poate mai târziu.
- N-o să fie îngrijorat? - De ce?
Spune-i că par normală.
Că n-ai impresia că vreau să te omor.
Cum de ai devenit faimoasă?
Cariera soțului meu mi-a deschis porțile acelei lumi.
Înțeleg.
Și crezuseși că a trecut destul timp.
E imposibil. Sunt ude lemnele.
Pentru ce?
Ca să te uit.
Cum l-ai cunoscut pe soțul tău? Cum îl cheamă?
Bernabé. Bernabé.
Cum v-ați cunoscut?
Când am plecat...
mi-am continuat studiile, și el preda cursul de economie
de la universitate.
Am ieșit să bem ceva cu mai mulți.
Ne-am uitat unul la celălalt.
Și-apoi m-a invitat la o cină în doi, în altă zi.
Cu ce se ocupă?
E om de afaceri.
Dar era bogat și înainte, nu?
Familia lui.
Deci el te-a ales pe tine.
Cum fac bogații.
Nu.
Nu e genul. Are principii...
Și fiica ta?
Ce face?
Pe lângă dresarea câinilor.
Face fotografii frumoase.
Are mulți followeri pe internet.
E plătită să posteze fotografii cu anumite mărci de produse.
O trimitem în Statele Unite.
Prin poștă?
Poftim?
Parcă ai vorbi de un pachet.
Te deranjează?
Ea a ales facultatea.
Și cine a ales țara?
Și tu? Ce?
Cu ce te ocupi? N-am...
N-am terminat școala.
N-am nicio specializare,
slujbe de rahat,
relații mediocre...
Nimic deosebit.
Nu vreau să te simți vinovată.
Aș vrea să pot fi mândră de ceva, dar...
nu există nimic.
Realizările personale nu se reflectă întotdeauna în CV.
O expertă în protocol.
Era cât pe ce să te cred.
Nu știu care e limita în situația asta.
Stai liniștită.
Azi e suficient să speli vasele.
Noapte bună!
Parcă te întorceai la sfârșitul lunii.
A mers mai repede decât credeam.
Ți-a plăcut cursul de restaurare?
Nu merita.
Mă gândeam că o să fie mai ușor.
Știi că eu n-am răbdare cu tot ce durează prea mult.
Așteaptă puțin.
Hai!
Natasha!
Bună!
Natasha.
Vino, floricico!
Bună, Natasha.
De ce mârâie la mine când îmi torn de băut?
Urăște persoanele care beau.
E o chestie a noastră.
Drăguțo!
Mulțumesc.
Pe curând!
Știi unde mă găsești.
Sunteți de pe aici?
Nu e sigur dacă nu știți drumul.
Nu, n-am mai venit aici de multă vreme.
N-ar trebui să vă continuați drumul.
E periculos în pădure după Stâncă.
După Stâncă?
Se rătăcește multă lume acolo.
Mulțumesc.
Vino.
Jos.
Stai jos.
Stai.
Jos.
Așa.
Haide.
Ești bine?
Da.
Și câinele ăla?
E femelă.
A căzut într-un puț și am scos-o eu.
- Ai intrat într-un puț? - Da.
O auzeam schelălăind de câteva zile și nu dădeam de ea.
Dar am găsit-o azi. Nu, frumoaso?
Cum ai intrat singură în puț?
Cu o frânghie.
N-a fost periculos. Nu era adânc.
Ia furtunul ăla și ajută-mă s-o spăl.
Mă duc să mă schimb. Nu-s îmbrăcată potrivit.
Doar dai drumul la apă și ții furtunul. Nu te uzi.
Ușor, ușor.
Stai acolo să nu te uzi.
Hai!
Nu-ți fie frică, nu pățești nimic.
Bravo, așa.
Așa.
Ți-a fost frică, micuțo, nu-i așa?
Credeai că nu vine nimeni după tine?
Că o să rămâi singură în groapa aia?
Nu-i așa, scumpo?
Frumoasa mea!
Clătește-mă și pe mine pe cap.
M-am murdărit rău.
Mi s-a uscat pe păr.
Bine, ajunge.
Hai să terminăm cu ea.
Ține-o.
Ține-o de aici.
De zgardă, așa.
Bine.
Ți-am zis că mai bine mă schimbam.
Ai grijă.
Nu pe față.
Te rog!
Nu pe față!
Ți-am zis nu pe față! Mă doare, ce naiba!
Mare scofală!
Așa e la țară, femeie.
Vino încoace.
Așa o să fie tot timpul?
Cum?
Cu mici jocuri, să vezi cât rezist.
Liniștește-te, era o glumă.
Te-ai supărat din cauza rochiei?
- Ți-o plătesc. - Cum adică?
E scumpă, nu? Rochia.
E un cadou.
Un cadou frumos.
De la soțul tău?
Da.
Cât a costat?
Nu știu. Nu întreb cât costă un cadou.
Da.
Dar sunt convinsă că ai estimat cât costă,
ca să-ți dai seama cât ține lumea la tine.
Te-ar deranja să primești o rochie ieftină.
Deloc.
Sigur.
Hei, tu!
Cum să-ți spunem?
Îți place Juliet?
Ca melodia mea preferată.
Îți place Juliet?
Nu?
Dar Natasha?
Da. Natasha.
Natasha. Asta e. Natasha.
Frumoaso!
Mă duc în oraș.
Vrei ceva?
Cum e?
Nu stăm prea mult împreună.
Îmi dă zile libere și nici n-o văd.
Ieri a venit cu un câine și m-a pus să-l spăl.
Acum stă cu noi.
I-am spus Natasha.
Aș înțelege dacă nu m-ai ierta pentru asta.
Te-am iertat deja.
Acum multă vreme.
Când?
Știu de ani de zile.
Îmi pare rău.
Nu știam ce să fac, de-aia nu ți-am zis nimic.
Vorbim cu altă ocazie.
Și acum Mama Cass, cu o frumoasă baladă.
Mă bucur că te distrezi.
Credeam că ești plecată.
Ai cheile? Poftim?
Cheile de la mașină.
Da, sigur. Ies.
Ești foarte drăguță. Unde te duci?
Nu mă aștepta.
De ce mi-ai dat un nume italienesc?
Era un actor pe-atunci, care avea o fiică...
Nu mai știu cum îl chema.
Era mereu la costum și cu ochelari de soare.
A jucat în filmul ăla cu vânzătoarea de la tutungerie.
Știi la cine mă refer?
Mă rog, așa se numea fiica lui.
Nu merge prea încet? Merge prea încet.
Anabel!
Ai coborât din mers? E periculos.
Mereu mi s-a părut de rahat prostia aia.
Bine că-ți plăceau filmele bune! Puteai să-mi distrugi viața.
Numele celebre distrug viața multora.
Credeam că nu bei.
Nu beau.
Doar în seara asta, la târg.
Ești fericită? Cu familia ta?
Fiindcă ești celebră și ajuți oamenii în mod altruist?
Ce de întrebări!
Doar știi că am problema aia că nu mă pot concentra.
Nu înțeleg.
Da.
Probleme de atenție. Nu pot să mă concentrez.
Când eram mică, tot ce făceam era să mă cațăr.
Erai o fetiță liniștită.
Nu.
După aia, nu.
Rămâneam corijentă.
Pierdeam jucăriile intenționat. Mă suiam în copaci...
cât puteam de sus și stăteam acolo.
Nu mi-ai răspuns.
Ești fericită?
Soțul meu știa de existența ta.
De mai mulți ani.
Și ai aflat azi?
În cinstea lui Marcello Mastroianni!
Te las să-mi pui o întrebare. Oricare.
Promit să răspund fără să mă plâng.
Mai știe cineva?
- Ce anume? - De excursia asta.
Cine?
Nu știu.
- Mă duc să dansez. - Iartă-mă.
De fapt, voiam să știu altceva.
Iartă-mă.
Hai să mergem acasă, te rog!
Dă-mi drumul!
Cine e? Ce vrea?
N-o cunosc.
Nu cunosc oameni importanți.
Nu mai vreau să dansez.
Îți mai vine?
- Chiara? - Nu.
O să mor.
Nu, scumpo, e din cauza alcoolului.
Nu vreau să mor.
Vrei să te culci?
Nu.
Te-ai întors?
Curvo.
Vă pot ajuta cu ceva?
Nu vreau să vă deranjez.
Nu, spuneți.
Acum câțiva ani, eu și soțul meu am cunoscut un domn care locuia aici.
Am auzit că a decedat.
Locuia într-o casă acolo sus, dincolo de pădure.
Dl Mathieu?
Da.
N-a murit. Locuiește la Paris cu soția.
Venea des pe aici să-și viziteze fata, care locuiește și acum acolo.
O cunosc. Vă pot duce la ea, dacă doriți.
Nu e nevoie. Îl cunoșteam doar pe tatăl ei.
Mulțumesc.
- Ai făcut ceai? - Da.
Cum te simți?
Mai bine, mulțumesc.
- Ai mâncat ceva? - Puțin.
Doar puțin? Cred că mori de foame.
De ce?
Ai dormit două zile.
- Nu e sâmbătă azi? - Nu, e duminică.
Duminică? La naiba.
Duminică după-masă.
S-a întâmplat ceva?
Nu.
Unde ești?
Aici.
Vino.
Un film!
Sunt doar diapozitive, îmi pare rău.
- Credeam că nu mai există. - Cam așa e.
Vrei să știi de ce am plecat?
Cu timpul, am început să mă întreb...
la ce te-ai gândit când ai făcut-o.
Mai știi ce ai făcut înainte să pleci?
Nu.
Eu da.
Te-ai machiat.
Ai lăsat...
Ai lăsat machiajele în dezordine,
pe masă, de parcă ai fi fost pe fugă.
Înțeleg.
Stai o clipă!
Dă înapoi.
Încă una.
Cum se poate așa ceva?
Aia sunt eu, însărcinată cu tine,
iar ailaltă ești tu,
la vârsta mea de atunci.
Cum e posibil?
Pe-atunci făceam experimente.
E superbă.
Un fel de paradox temporal.
Cum ai făcut-o?
E prost făcută. Am tăiat și am lipit.
Ba nu.
Are o perspectivă subtilă.
O idee, o dorință.
- Te-a luat valul. - Ba nu.
Câți ani aveai?
Nu știu.
Aveai o expresie perfectă pentru coperta unei reviste.
Din cauza heroinei.
- Ce-ai zis? - Din cauza heroinei.
Dar gata acum.
Doar atunci. Acum sunt curată.
A fost o fază adolescentină.
Te îndrăgostești, te roagă s-o faci pentru el,
apoi nu poți să te mai oprești...
Bine, gata cu paradoxurile temporale.
Vreau să-ți cer scuze...
Nu, nu vreau asta.
Atunci ce vrei?
De ce sunt aici?
Nu mă simt bine.
Ce simți?
Pozele prind viață.
Lasă-le.
Am fost acolo.
Eu și tatăl tău am fost acolo.
Nu e adevărat.
A trebuit să-i mințim pe toți.
N-a aflat nimeni. Niciodată.
Cum a fost?
Nu pot să-ți explic.
Trebuie s-o trăiești.
Aud tot. Anabel.
Da?
Asculți?
Da.
Acum câteva luni mi-au spus...
că situația mea s-ar putea agrava.
E cineva acolo?
E cineva?
Chiara?
Ești bolnavă?
Dacă ai iar halucinații, mai ia un cub de zahăr.
Îți trece.
Asta e, nu-i așa?
De-aia sunt aici.
Ai nevoie de mine.
Vreau să mă ajuți să aranjez casa.
Ce ai?
E grav?
Mai bine du-te să te culci.
O să mori?
Sper.
Mi se pare o porcărie să ajungi la 90 de ani.
Până la ce vârstă crezi că merită să trăiești?
Nu știu.
Zi un număr.
Oricare-ți trece prin minte.
Optzeci și cinci.
Da. Optzeci și cinci.
Vrei să am grijă de tine?
Vrei să mai stau câteva zile cu tine?
Spune-mi ce vrei să fac.
Nu deveni sentimentală. Îmi vine să te scuip.
Înțeleg că ești furioasă.
Nu înțelegi nimic.
O femeie care-și părăsește fata de opt ani
nu înțelege nimic.
Înțelege pe dracu'!
Cineva care-și lasă fiica să aștepte la fereastra asta
tot restul vieții nu înțelege nimic!
Mă îmbăt și mă așez aici ore întregi.
Îmi petrec ore întregi aici!
Stau aici de când aveam opt ani, nenorocito!
Iartă-mă!
Iartă-mă.
Doamne, sângerezi. Iartă-mă.
Ce să fac?
Adu-mi ceva ca să acopăr rana.
Vino încoace. Hai.
Când iau mâna,
pune-o pe rană și apasă tare, da?
Nu vreau să te rănesc.
Acum.
Când se oprește sângerarea, am nevoie de o tărie pentru durere.
Am așa ceva.
Ce vrei să facem mâine?
Plantez niște semințe pe care le-am cumpărat alaltăieri.
Clopoței.
Sunt flori.
Vii să le uzi la sfârșitul săptămânii?
N-au nevoie de multă îngrijire aici.
Nu prea mă pricep la flori.
Sunt puternice. Rezistă pe un teren neprielnic.
Ar fi mai bine să te întorci.
Unde?
La viața ta.
Ai fost perfectă, serios. Îți mulțumesc.
Dar gata, s-a terminat. Ăsta era planul?
Nu era niciun plan.
Atunci de ce ai vrut să vin aici?
M-am înșelat. Îmi pare rău.
Suntem împreună de o săptămână și încă nu știu ce caut aici.
Nu știu ce să-ți spun.
Mă depășește situația. Îmi pare rău. Nu știu.
Spune-mi odată ce vrei!
Sau asta voiai? Să mă vezi așa?
Știind că tot n-o să mă ierți pentru ce ți-am făcut.
Nu, te-am iertat cu mult timp în urmă. Nu-ți port pică.
Atunci...
ce vrei să fac?
Spune-mi odată!
Vreau să pleci.
Te rog.
La spital mi-au spus tot.
De boala ta, de evoluția ei.
De dureri și de cât timp ți-a mai rămas.
Vezi? N-ar fi trebuit să plantezi florile alea.
Ce vrei să fac?
Putem să luăm cina.
Ai chef?
Un grătar?
Hai!
Dar mâine, când mă trezesc, nu vreau să te mai găsesc aici.
Ce vrei?
Vino să vezi!
Putem aprinde focul aici.
Bate vântul, dar o să reușim.
Așa stau lucrurile.
Nu mai e nimic de făcut. Asta e situația.
Vreau să te ajut.
Sigur vrei să știi ce vreau de la tine?
Sigur.
Serios?
Da.
Dacă n-o să accepți, vreau să pleci.
Bine.
Ce mai faci?
Bine.
De ce ești îmbrăcată așa de subțire?
Nu știam că aici e cea mai friguroasă zi a anului.
Cei din Paris nu știu niciodată cât de gros să se îmbrace.
Mai cunosc pe cineva.
Tu ai spus-o.
De-aia am plecat și ai mei n-au mai putut să te sufere.
Nu puteau să mă sufere nici înainte.
Erai o rebelă.
Cum se spune la voi?
„Te mânca-n cur.”
Exact.
„Te mânca-n cur.”
Și acum?
Mi-a trecut.
Una ca tine nu vine așa, degeaba, după 35 de ani.
M-am dus să te caut la cimitir, dar nu te-am găsit.
Înțeleg.
M-a mințit.
Se pare că e o dovadă de creativitate.
Să minți?
Nu.
Să faci viața mai palpitantă.
A ținut mereu chestia asta la tine.
Ce anume?
Viața palpitantă.
Nevoia de a-ți imagina că ceea ce îți trebuie se găsește în altă parte.
Unde?
Oriunde, mai puțin aici.
Domnule!
Îmi porți ranchiună?
Nu.
De ce?
S-a transformat.
În ce?
Într-o amintire imobilă.
Născocești mereu expresii pe care nu le înțeleg.
Unele amintiri se mișcă și ne ajută să trăim.
Altele...
stagnează.
Foarte puternice.
Dacă nu reușim să le facem să se miște, ne trag în jos după ele.
M-a rugat să...
Știu.
N-a vrut s-o fac eu.
Ai vrut s-o faci?
Da.
Dar m-a invitat doar la cină.
Mi-a zis noapte bună de parcă urma să ne revedem a doua zi.
Nu v-ați luat rămas-bun?
E mai bine așa.
Ce anume?
Să n-o faci.
Tu știi mai bine.
N-am făcut-o din lașitate.
N-ai făcut-o fiindcă te hotărâseși deja.
Și nimic în lume nu te-ar fi putut opri.
Ca ea.
Nu.
Am plecat fiindcă...
voiam mai mult.
Și ai obținut mai mult?
Da.
Dar nu e niciodată destul, Mathieu.
Niciodată.
E istovitor.
Vezi?
Merităm să ne odihnim cu toții.
Mulțumesc. Păstrați restul.
Chiara?
Chiara!
De ce stai întinsă aici?
Hai acasă!
Sunt obosită.
Te ajut să te întinzi în pat. Hai.
Nu.
Sunt obosită.
Un ultim efort.
Poți?
Hai. Mamă...
Mamă...
Ce e, fiica mea?
Înțeleg.
Ce?
Totul.
Nu mi-e frică.
Nu te uita la mine.